Dr. Magas László egykori szervezõ beszéde
A piknik egyik szervezõjeként szólhatok Önökhöz.
Természetesen mindig büszke voltam és elérzékenyültem,
amikor neves hazai és külföldi személyiségek
méltatták az akkor történtek jelentõségét.
Elszomorított viszont, hogy az utóbbi években megkopott
és elferdült az emlékezet, sõt tavaly már-már
kétpólusúvá vált az ünneplés.
Az esemény nagyszerûségébe vetett hitemet egy
távoli földrész fiai adták vissza. Ez év
áprilisában Japánból a béke szimbólumát
jelképezõ cseresznyefákat kaptunk és ültettünk
a piknik színhelyére. Japán barátaink az esemény
világtörténelmi jelentõségét méltatva
elmondták, hogy hazájukban milyen sokan tudják, mi
is történt itt 1989. augusztus 19-én. Nézzük
valójában az akkor történteket!
1989 a csodák esztendeje volt, olyan élmények részese
lehettünk, ami talán csak a forradalmak ifjúságának
adatott meg.
Az ellenzéki erõk akkor még össze tudtak fogni
és nagy dolgokat tudtak véghezvinni. ågy volt ez Sopronban
is. Több ezer résztvevõje volt feledhetetlen március
15-i rendezvényünknek és az 56-os mosonmagyaróvári
perben kivégzett mártírok újratemetésének.
Ezek után egy nagy, országhatáron is túlnyúló
rendezvényt akartunk tartani augusztus 20-a tiszteletére.
Szándékunk találkozott a debreceni MDF ötletével.
Tartsunk egy pikniket, egy páneurópai pikniket a lebontandó
vasfüggöny helyén, sõt mi magunk is vegyünk
részt a bontásban. Így lett a jelmondat: "Bontsd
és vidd!".
Pozsgay Imre akkori államminiszter, mint a rendezvény egyik
fõvédnöke, így ír a résztvevõkhöz:
"Páneurópai Piknik a vasfüggöny helyén?!
És igazuk van! Ez a határok igazi rendeltetése. Vidám
találkozó a különbözõ nemzetek fiai
között, akiket összeköt egymás megismerésének
igénye, az európaiság közössége,
a demokrácia és a szabadság igenlése."
Az esemény másik ötlete abból a soproni petícióból
származik, amit februárban írtunk Horváth István
akkori belügyminiszternek. "Nyissunk kaput azokon a határátkelõkön,
ahol egykor virágzó kapcsolat volt a két ország
polgárai között." Az ünnepélyes kapunyitást
három órára terveztük, de ekkor már az
idõközben ideérkezõ keletnémetek áttörve
a kaput, maguk irányították a sorsukat. Valamennyiünket
meghatott az az érzelmi kitörés, amit a helyszínen
átéltünk. Így voltak ezzel szerencsére
a határõrök is, akik EMBEREK voltak, csupa nagybetûvel.
Például az a névtelen kiskatona, aki az Ausztriába
sodródott anya után vitte a magyar földön elejtett
gyermekét. Este egy hatalmas vihar vetett véget az exodusnak.
Másnap elhagyott autók, motorok százai jelezték
az elõzõ napi "csata" színhelyét.
Ekkor a hivatalos politika még nem tudott mit kezdeni az eseménnyel.
Lezárta a határokat, Sopron környékérõl
kitoloncolta a németeket, az utakra munkásõröket
állított. Balfon és Kópházán
lövöldözések voltak, sõt halálos lövés
is eldördült.
A történelem kerekét azonban már nem lehetett
visszafelé forgatni. Ismét megteltek a nagykövetségek
és a menekülttáborok. Szerencsére, végre
a kormányzat is jól döntött, és szeptember
10-én Európát választotta.
A változások futótüze november 10-én ledöntötte
a berlini falat, 17-én gyõzött Prágában
a bársonyos forradalom, december 22-én megdõlt a román
diktatúra, és a szovjet rendszer sem sokáig tartotta
magát.
Mindez fényesen igazolta a Páneurópai Piknik felhívásában
leírt célt:
Demonstrálni a kisemberek sok évszázados álmát,
a békés, szabad Európát!
![]() ![]() |
Copyright © 1997.,
ISE, Sopron |