Magyarország Európát választotta
Páneurópai Piknik 1989
KISALFÖLD EXKLUZÍV - 1997. augusztus 19., kedd
Az interjúkat BÓDVAI ILDIKÓ készítette.
Fotó: CSIBI SZILVIA
Fantázia és bátorság kellett hozzá
"Amikor az ember, mint kis pont, történelmet ír, nem is fogja fel tettének jelentôségét. Jóval késôbb döbben csak rá, hogy történelmi pillanatoknak volt részese. Hálát adok a sorsnak, hogy ott lehettem azon a napon. Boldog vagyok, mert lesz mit mesélnem az unokáimnak" - mondta évekkel késôbb Nagy László, az 1989-es Páneurópai Piknik egyik szervezôje.
A berlini fal itt kezdett leomlani
Számos jelzôvel illették az Európa történelmében fordulatot hozó rendezvényt Többen állítják a berlini fal itt kezdett leomlani Egy biztos, fantázia és bátorság kellett ahhoz, hogy a rettegett-gyûlölt "vasfüggöny" tövében politikai nagygyûlést szervezzen néhány ember. Azóta sokan, sokféleképpen kommentálták a történéseket. Ez alkalommal az egykori szervezôk és szemtanúk elevenítik fel az eseményekét, személyes élményeiket - a teljesség igénye nélkül.
Dr.
Magas László: - A demokrata fórum soproni vezetését
1989 júniusának végén kereste meg a debreceni
MDF szervezetétôl Filep Mária azzal a kérdéssel:
mi lenne, ha augusztus 19-én, a "vasfüggöny"
helyén rendeznének egy 150-200 fôs pikniket? A gondolatot
Habsburg Ottó is támogatta, aki rendkívül sikeres
elôadást tartott akkoriban Debrecenben a Páneurópa-mozgalomról.
Ott merült fel, mi lenne, ha legközelebb a nyugati határszélen
találkoznának és tábortüzet gyújtanának
annak örömére, hogy végre elkezdték lebontani
a felosztott Európa jelképének tekintett "vasfüggönyt".
Szinte azonnal igent mondtunk a felkérésre.1989 ugyanis különös
éve volt a magyar történelemnek. Túl volt az
ország egy sikeres március 15-én,
Nagy Imre és mártírtársai
temetésén. Úgy gondoltuk, nem szabad veszni hagyni
a lendületet, ezért augusztus 20-ra mi is (ezalatt a soproni
Ellenzéki Kerekasztal értendô) valami különlegeset
terveztünk. A piknik szervezésébe
és a tényleges elôkészületi munkálatokba
szinte a kezdetektôl bevontuk az EKA tagjait.
Szentkirályi
Zsolt: - Részletesen még nem dolgoztuk ki az augusztus
20-i programot, de nagyszabású terveink voltak, hiszen itt,
Sopronban is sikerült emlékezetessé tenni az akkori
március 15-ét és a június
15-i, mosonmagyaróvári perben kivégzett mártírokról
történt sopronkôhidai megemlékezést.
Mindkét alkalommal ezrek mozdultak meg. Politikai botorság
lett volna kihagyni a lehetôséget. A 19-i piknik is jó
ötletnek tûnt, azt azonban hamar beláttuk, hogy lehetetlen
két, egymást követô napon jelentôsebb tömeget
mozgósítani. Végül a piknik mellett döntöttünk,
de úgy gondoltuk - a debreceniek kérésétôl
eltérôen ennek nem egy szûkkörû szalonnasütésnek,
hanem nagy tömegeket megmozgató rendezvénynek
kell lennie. Legelôször a megfelelô helyet próbáltuk
megtalálni.
1989 különös éve volt a magyar történelemnek
Dr. Magas László: - A helyszín kiválasztásában fontos szerepet játszott, hogy sok ember elférjen, autóbusszal is megközelíthetô legyen, a színpadtechnika és hangosítás végett oda tudjuk vinni az áramot és még találjunk ott lebontható "vasfüggönyt". A rendezvény elôzményeihez tartozik, hogy kora tavasszal írtunk egy levelet az akkori belügyminiszternek, Horváth Istvánnak, amiben határnyitást szorgalmaztunk azokon az átkelôhelyeken, ahol 40 évvel ezelôtt virágzó kereskedelem volt Ausztria és Magyarország között. Az eredeti ötlet, a piknik ily módon kiegészült a határnyitás gondolatával is, amely a soproniaktól származott. A megjelölt helyszínek egyike volt a Fertôrákos és Szentmargitbánya között - az egykori Pozsonyi úton - használaton kívül lévô határátkelô. A hitelességhez tartozik, hogy akkor, amikor az ötlet megszületett, még nem kezdôdtek meg a nyári szabadságok. Senkinek meg sem fordult a fejében, hogy keletnémetek fogják az országot "ellepni".
Kóczán
Zoltán: - Tôlünk azt kérték, hogy szerezzük
meg a helyi határôrség engedélyét egy
olyan helyen, ahol látszik a határsáv, még
van vasfüggöny és azt ott demonstratív jelleggel
feldarabolhatják. Augusztusban ilyen helyszín már
meglehetôsen kevés volt, mivel a biztonsági zár
bontását ebben a térségben már május
ban megkezdték. Miután rátaláltunk a sop ronpusztai
helyszínre,ki kellett alakítani a "szolgáltatórészleget".
Színpadot építeni, latrinákat ásni,
kaszálni, egyáltalán: egy politikai nagygyûlésre
alkalmassá tenni a terepet. Minden pártban volt 10-15 ember,
akiket mozgósítani lehetett.
Nagy László: - Ma mellékesnek tûnnek
az ilyen dolgok, de akkor igenis tartottunk attól, hogy valamilyen
formális, mondvacsinált indokkal fújják le
a rendezvényt. Politikailag akkor már nem lehetett letiltani,
de a Köjál vagy más hasonló szervezet bármikor
találhatott volna kifogást.
Dr.
Csóka Pál: - Augusztus elején volt az ausztriai
Szentmargitbányán az úgynevezett "Weinfest",
a borünnep. Akkor mentünk át Nagy Lacival és Lôrincz
Gabival, hogy az osztrákokat is megnyerjük a határnyitás
gondolatának. Ott, a falu fôterén az elsô rendôrt
megállítottuk és megkérdeztük, hol találjuk
a polgármestert. Azt mondta, ne menjünk sehová, maradjunk
ott, mert pár perc múlva, az ünnep szónokaként
odaérkezik Andreas Waha, a polgármester. Úgy is lett.
Amikor elôadtuk az ötletünket Waha úr megdöbbent.
"Hogyan képzeljük ezt?" - kérdezte. A gondolat
azonban tetszett neki, segített és mindvégig egyengette
az osztrák hivatalos szerveknél az ügyünket. Az
osztrák határvadászok és az egyéb hatóságok
viszonylag gyorsan döntöttek, részükrôl is
megkaptuk a hivatalos engedélyeket.
Sokan tudatosan használták
ki a lehetõséget, hogy keletnémet
barátaikat, rokonaikat kijuttassák
Dr. Magas László: - A rendezvényrôl
készültek német nyelvû
szórólapok is - amelyeken részletesen feltüntettük
az országhatár és a piknik helyszínét
-, de ezeket elsôsorban a burgenlandiaknak szántuk. Természetesen
tudtuk, hogy eljutnak majd a keletnémetekhez is, de ôszintén
megmondom, az utolsó pillanatig nem gondoltuk, hogy ez a rengeteg
ember idejön és itt próbál meg átjutni
az áhított szabad világba. Ma már meggyôzôdésem,
hogy sokan tudatosan használták ki a lehetôséget,
hogy keletnémet barátaikat, rokonaikat kijuttassák.
A német televízió mindvégig nagy figyelmet
szentelt a rendezvénynek. Érdekes, hogy a piknik elôtt
néhány nappal felkerestek, mutassam meg, hol lesz a helyszín.,
Olyanokra voltak például kíváncsiak: délután
három órakor milyen a nap állása, hová
kell a kamerával állni, hogy jók legyenek a fényviszonyok.
Utólagosan úgy értesültem, a pikniket megelôzõ
napokban az ott készült videofelvételek bejárták
azokat a helyeket, ahol tömegesen tartózkodtak a keletnémetek.
Szentkirályi Zsolt: - A piknik elôtti napokban már
hallottunk róla, hogy különféle ideiglenes táborokban,
kempingekben osztogatják a térképes szórólapjainkat.
Az utolsó pillanatig nem számítottunk azonban a keletnémetek
tömeges megjelenésére, legfeljebb annyi volt bennünk:
ha eljönnek, jó buli lesz, legalább látják,
hogy mi itt, ha ideiglenesen is, de megnyitjuk a határt. Talán
ezután ôk is tesznek majd valamit berlini fal lebontása
érdekében. Aztán tettek is... Tulajdonképpen
a legtöbbet, amit lehetett.
Róka
István határôr alezredes, a határnyitás
helyszínén szolgálatot teljesítôk parancsnoka:
- Új és meglepô volt számunkra a rendezvény
ötlete. Ennek ellenére megkaptuk a szükséges engedélyt
a feletteseinktôl. A piknik napján valamelyest érzékeltük,
hogy a volt elektromos jelzôrendszer vonalán kívül
már nagyobb létszámban gyülekeznek az emberek.
Voltak információink az NDK-sokról, de abban bíztunk,
hogy minden úgy történik majd, ahogyan elterveztük,
vagyis akiknek van útlevelük - magyarok és osztrákok
-, átmennek a megnyitott határon, az NDK-sok pedig tudomásul
veszik, hogy nekik nincs erre jogosító okmányuk.
Nagy
László: - A 19-i program része volt az a sajtótájékoztató,
amelyet Sopronban, a Lövér Szállóban szerveztünk
és ahol jómagam is tolmácskodtam. Való igaz,
sok helyre küldtünk meghívót, mégis meglepôdtem,
amikor a helyszínre érve több mint száz tudósítóval,
vendéggel találtam szembe magam. Ekkora érdeklôdésre
nem számítottunk. A világ minden részérôl,
még Japánból is érkeztek televíziós
társaságok, újságírók. Legtöbbjük
persze német volt. Megjelent Habsburg Ottó lánya,
Walburga is, aki késôbb a nagygyûlésen
apja üzenetét olvasta fel. Nagykövetek,
konzulok jöttek el. Ott volt Konrád György
is. Pozsgay Imre akkori államminisztert a
titkára, Vass László képviselte. Õ késve
érkezett, emiatt csúszott a sajtótájékoztató
és nem értünk oda a határnyitás tervezett
idôpontjára, 15 órára. Éppen ezért
az akkori szervezôk szinte valamennyien lemaradtak a nevezetes határáttörés
pillanatáról. Az elôzetes program szerint a díszvendégekkel
együtt két autóbusszal egyenesen a határra mentünk
volna ünnepélyesen megnyitni a 40 éve
lezárt kaput.
Rengeteg autó állt az út mentén
Kótai
Péter: - Arra az egy napra nyitották volna csak meg a
határátkelôt.
Úgy volt, hogy az ünnepélyes határnyitást
követôen átmegyünk Szentmargitbányára,
az ottani fôtéren a polgármester tart egy beszédet
és együtt visszajövünk a piknik helyszínére.
Ez aztán nem így lett.
Nem is tudtunk a busszal a határig elmenni, mert rengeteg autó
állt az út mentén. Három óra körül
már az osztrák és a magyar oldalon is elég
agy tömeg kezdett összeverôdni.
Dr.
Rumpf János: - Magam is a parkolás körül segédkeztem,
mert akkor már meglehetôsen nagy volt a tumultus. Felázott
a terep, ezért nem mertek az autósok lemenni a rétre,
nehogy elsüllyedjenek. Egyszer csak hátranéztem és
megdöbbenve láttam, hogy a központi program helyszínérôl
- onnan, ahová az érdekesnek ígérkezô
programokat terveztük - libasorban mennek az emberek a gabonatáblán
keresztül az országhatár felé. Egy idô
után jutott csak el a tudatomig, hogy az NDK-sok indultak meg. Nem
mondhatnám, hogy kifejezetten megörültem, mert mint szervezôk,
elköteleztük magunkat a határôrség felé.
Vállaltuk a felelôsséget azért, hogy minden
rendben legyen, illetéktelenül senki ne kerüljön
az "éles" határ közelébe. Így
utólag azzal tudom magyarázni a német tévétársaságok
elôzetes érdeklôdését, hogy bizonyára
akkor mérték fel a terepet, keresték meg az országhatár
felé vezetô legrövidebb útvonalat. Mi, helyismerettel
rendelkezôk is nehezen tájékozódtunk az elôkészületek
során, hát még aki életében elôször
járt ott. Ezek az emberek azonban határozottan, nyílegyenesen
indultak meg a nagy fa irányába.
Róka István: - Voltak arra vonatkozó jelzések, hogy esetleg nagyobb tömeg érkezhet a határ irányába, de nem lehetett tudni, hogy valójában kik ôk, magyarok vagy németek. Ráadásul nem egy tömegben jöttek, hanem innen-onnan, szétszóródva az erdôs terület felôl. Pontban 15 órára vártuk a hivatalos delegációt, ôk azonban a "sajtótájékoztató" csúszása miatt késtek. A tervezett határnyitás elôtt néhány perccel azt tapasztaltuk, hogy a helyszíntôl mintegy 100 méterre már rendezett sorokban - szinte zárt alakzatot képezve - elindultak az emberek a kapu irányába. Éreztük, hogy itt valami hiba van, hiszen nem fehér ingben, vasalt nadrágban jöttek, hanem csapzottan, sérülten, elcsigázottan. Akkor már látható volt, hogy egy határozott és elszánt embercsoport halad a határ felé. Pillanatok alatt rengetegen lettek mindkét oldalon. Az osztrákoknál az oszlopokon, a kerítésen, a fákon csüngtek az emberek. A csendôrök alig tudták leverni ôket onnan. Hozzátartozik az igazsághoz, hogy ott, abban a pillanatban nem volt olyan "eszméletlen" nagy európai béke. Az elszánt embertömegben elöl kemény, kisportolt férfiak haladtak, középen mentek a nôk és a gyerekek. Egyszer csak leblokkolt a tömeg, megálltak, majd egy pezsgôdurranás hallatszott, ami valószínûsíthetôen azt jelezte: akkor most meglódulunk. És valóban, a mi oldalunkon, ahogy a gyorsvonat jön, úgy sodorta el pillanatok alatt a tömeg az útlevélkezelôket, szakították át egyetlen lendülettel a kaput. Fegyverünk volt ugyan, de a tûzparancs akkor már nem volt érvényben. Nem tudom, hogy akkor, ott másvalaki képes lett volna-e tenni valamit. Én képtelen voltam. Sem az erôviszonyok, sem a hely, sem az idô rövidsége nem tette lehetôvé, hogy ellenlépést tegyünk. Utólag megtettem a jelentést, miszerint egy nagy létszámú csoport erôszakosan átlépte az államhatárt. Megkönnyebbülés volt, hogy a parancsnokom is úgy értékelte késôbb a helyzetet: akkor, ott nem volt mód arra, hogy megállítsuk a tömeget.
Az anya ölébõl kiesett a gyermeke
Lobenwein
Tamás: - Fotóriporterként mentem ki a helyszínre.
Az volt a feladatom, hogy lefényképezzem, amint a delegáció
megérkezik Szentmargitbánya fôterére. Úgy
terveztem, a határon várom az érkezésüket.
Fél három körül még csak két-három
osztrák bóklászott ott, a többiek a falu fôterén
gyülekeztek. Volt egy olyan érzésem, hogy mégiscsak
vissza kellene menni a határra hátha közben megérkezik
a delegáció. Az pedig nagyon kínos, ha "lecsúszik"
az ember az eseményrôl. Mire visszaértem, óriási
tömeg gyûlt össze a határ mindkét oldalán.
Készítettem néhány felvételt, de még
mindig nem gondoltam semmi különösre. Egyszer csak üvöltést
hallottam, abban a pillanatban a magyar oldalon nekifeszültek a kapunak,
a zsanér reccsent és kinyílt a jobb oldali kapuszárny.
Még gondoltam is magamban: miért kell ilyen otrombán
viselkedni a magyaroknak, amikor úgyis mindenki átjöhet
ezen a határon? Akkor döbbentem csak rá, hogy ezek keletnémetek,
amikor láttam a szomorú, elgyötört arcokat. Szívszorító
élmény volt. A legemlékezetesebb talán éppen
az, amikor egy menekülô anya ölébôl kiesett
a gyermeke, a magyar határôr pedig felvette és odavitte
hozzá. Az áttörés pillanatok
alatt játszódott le, de úgy tûnt, a katonák
tudomásul vették a helyzetet, mert utána még
órák múlva is simán átjöhettek
az emberek.
Szentkirályi Zsolt: - Mi fél négy körül értünk ki a delegációval. Alig szálltam le a buszról, odaugrott hozzám egy civil, BM-es alezredes és eléggé indulatosan lekapott a tíz körmömrôl, hogy nem errôl volt szó. Akkor én még mit sem tudtam az NDK-sok áttörésérôl. A többiek újságolták - ki nevetve, ki halálsápadtan -, hogy több száz keletnémet benyomta a kaput és átfutott a határon. Hogy ôszintén bevalljam, bennem akkor nem az fordult meg, itt indul a berlini fal leomlása, hanem az, hogy ezért bennünket felelôsségre fognak vonni.
Dr. Magas László: - Az áttörést ugyan én sem láttam, de az azt követô órák örökre emlékezetesek maradnak számomra, úgy, mint maga a Páneurópai Piknik. Az utóéletérôl annyit még érdemes elmondani, hogy az akkori magyar kormányt láthatóan váratlanul érték az itt bekövetkezett események, hiszen másnap lezárták az egész Sopron környéki határszakaszt. Munkásôröket állítottak ki a keresztezôdésekbe és erôszakkal fordították vissza a keletnémeteket. A határkitörés után a kormány végül is dönteni kényszerült: nem mutathatta mindkét nagyhatalom felé ugyanazt az arcát. Végül is szeptember 10-én jól döntött: Magyarország Európát választotta. Sopron pedig 1989-ben a "Leghûségesebb város" cím mellé kivívta az "Európai hûség városa" megtisztelô címet, mert a berlini fal ledöntése valóban Sopronban kezdôdött. Helmut Kohl kancellár így fogalmazott a két Németország egyesítésének ünnepén: "A Brandenburgi kapu alatti föld magyar föld."
![]() |
Copyright © 1997.,
ISE, Sopron |